Högkvarterskompaniet, kungliga regementet på Gibraltar-
-avfyrar en kunglig salut för att högtidlighålla-
-Hennes majestät drottning Elizabeth II:s födelsedag.
Avfyra!
Kanon nummer ett. Avfyra!
Kanon nummer två. Avfyra!
Jag har alltid mardrömmar inför en resa. Om att inte hinna-
-eller glömma underkläderna, eller om att jag blir skjuten.
Vad behöver jag? Kartor. Kängor.
Myggnät. Myggnät!
Ta det lugnt och läs tidningen. Det kanske blir den sista på länge.
Min destination är inte långt borta. Man ser den nästan härifrån.
Det verkar enkelt. Den sista brittiska lunchen-
-med utsikt över Gibraltar sund mot Afrika.
Hur farligt kan Afrika vara om det är fem mil från brittiska varuhus-
-en bobby och en varm öl?
Det är som en måndagsmorgon.
Jag vet att jag måste åka, men jag försöker skjuta upp det.
Nu går det inte att skjuta upp längre. Det är dags att resa.
Saharaöknen är enorm. Stor som hela USA-
-men med Norfolks invånarantal.
Det blir inte ogästvänligare än så här. Och det är okänd mark för mig.
Jag är redo att utstå prövningar och tänja på mina egna gränser.
Det är som att åka hiss femton våningar.
Jag är inte i öknen, men på en kamel i sanden.
Skratta, ni. Jag är på stranden i Tanger-
-men det är bra att öva inför framtida kamelritter.
Jag är ingen naturbegåvning på det här.
Jag får svindel här uppe. - Men nu provar vi, Mohamed.
Tänk er oändliga sanddyner och tänk bort hotellkomplexen.
Det finns nog inga tjejer i Sahara heller.
Stranden är 20 km från Gibraltar, men det känns som Afrika.
Tack, Fatima.
Folk är vänliga, och fotbollsmatcher pågår ständigt.
Jag har inte spelat på många år, vilket blir plågsamt uppenbart.
Jag gick ner i spagat.
Jag sträckte benet. Jag är skadad.
Det gör ont. Jag borde inte ha gjort det.
Man ska inte spela när man är över 57 år. Då är det dags att lägga av.
Att skada sig på en kamel är bra, men inte första dagen.
Men vi är i arabvärlden, och det finns botemedel till hands.
Det orientaliska ångbadet, hammam, handlar inte bara om att bli ren.
Det är ett sätt att möta människor och göra intressanta saker.
Då så.
Jag stretchar skrevet.
Det var bra...
Det går bra, ja.
Det går snabbt att skaffa vänner. Vi kände knappt varandra.
Inom en halvtimme känner jag mig botad.
Från 20-talet till 50-talet-
-var Tanger en frihamn där européer och amerikaner byggde villor-
-förförda av blåa skyar och lössläppt moral.
Trots att moralen är mindre lössläppt i dag-
-är gatorna som lockade Oscar Wilde, Ronnie Krey och Errol Flynn-
-i stort sett oförändrade.
Det här oskuldsfulla torget har beskrivits som otuktens kloak.
Vi frågar Tangerbon och författaren Jonathan Dawson om det stämmer.
-Var det verkligen så? -Ja.
Det ser inte ut så längre, men allt finns, bara man vill.
"Sök, och du skall finna." Pojkar, flickor eller ungtuppar.
Hasch om man vill... Det är en fritidssysselsättning att röka kif.
Det är inte legaliserat, men inte olagligt heller. Men prova inte.
För att ta reda på vad som lockar i dag rekommenderar Jonathan kyrkan.
Om jag bara hittar den.
Där har vi den. The Anglican Church of St Andrews.
-Hej. Det är jag som är Michael. -Så bra. Jag heter Mustafa Chergui.
Jag är kyrkvaktmästare.
-Jag skulle vilja besöka kyrkan. -Jag har varit här i 38 år.
I 38 år?
Det är roligt att kyrkan finns här.
-Får jag se kyrkan? -Tack. 109 år gammal är kyrkan.
-109 år gammal? -Ja. Och biskopen...
Tack vare herr Chergui är kyrkan i utmärkt skick-
-och en frodig blandning av arabiskt och anglikanskt.
Församlingen är också en frodig blandning.
Engelsmännen är färre i antal än nigerianerna-
-som har passerat Sahara på väg norrut.
Är det bekymmersamt här eftersom de vill fly till Europa?
-Hur är deras liv här? -Väldigt farligt.
Många blir gripna och skickade till Algeriet.
Marocko och Algeriet spelar ett spel med varandra-
-där de sänder oönskade personer över gränsen.
Hälften verkar vara nigerianer.
De var ungefär 200, och vi är ca sju britter.
Allt är väldigt brittiskt, inser jag.
Men så vill herr Chergui presentera mig för nån.
Vilken fin innergård. Vackra plattor.
Här har vi kockan.
Hej, Fatima.
Vi kommer från London. Trevligt att träffas.
Han har varit mycket vänlig och visat mig runt.
Tack så mycket.
40 år. Då måste det vara bra...
Nu ska vi inte störa er längre.
Ska man till Sahara måste man förbi Atlasbergen:
Långa, branta bergskammar tvärs över Marocko.
Mitt ibland dem finns en av Nordafrikas äldsta städer.
Fès är en av den islamska världens mest perfekta medeltida städer.
Här försvinner bilarna och åsnor och mulåsnor tar över.
Innanför murarna finner vi en labyrint som tjusar alla sinnen:
Syn, ljud och doft.
Det liknar inget västerländskt varuhus-
-så jag behöver min guide, den lokale konstnären Abdulfettah-
-som guidar mig i labyrinten av souker och verkstäder.
Man använder dem till konserverat kött.
-Konserverat kött? -Ja. Det håller hela vintern.
Som alla goda guider vill Abdulfettah avsluta stort.
Milda makter. Helt otroligt.
Så såg det ut på medeltiden.
Det är fantastiskt. Först trånga gränder, och nu det här.
Jag har aldrig sett nåt liknande. Otroligt.
Vad håller man på med här. Nåt slags färgning.
Det är en massa olika färger.
Det är olika stadier i skinnbehandlingen.
Där är tvättmaskinerna, och sen läggs skinnen-
-i behållarna med kalk och duvspillning.
-Duvbajs? -Ja.
-Är det bra till behandlingen? -Ja, för det är surt.
Det är också bra för skinnen.
Det luktar skarpt.
Sen läggs de i karen där de får sin slutliga färg.
Antingen gult till tofflor-
-eller rött till sittpuffar och andra saker.
Hur gammalt är det här systemet med färgningskaren?
Lika gammalt som Fès. Staden grundades på skinnproduktion.
Skinnen såldes på den öppna marknaden, ibland till Europa.
-Det är ett gammalt hantverk. -Över 1 000 år.
Säkert tolv sekler gammalt.
Det är en alldeles enastående syn.
Det ser ut som en stor målarlåda som jag hade som barn.
-När jag öppnade den såg det ut så. -Det var en fin jämförelse.
Fès är en magisk stad som jag måste lämna alltför snabbt.
Men det dyker nog upp fler frestelser på vägen mot Sahara.
Om Fès var lite reserverat, så är Marrakech vidöppet.
Här visar man allt man har.
Jag betalar inte 350.
-Hur mycket kan du betala? -150.
-Ja. 150 styck. -Styck?
-I så fall blir det 300. -350 för båda.
En kostar 150.
En räcker nog inte... Jag tror att man behöver två.
Två för 300.
-200? -280.
-220 för två? -250.
Nej, tyvärr. 220. Mer betalar jag inte.
Gult är ändå inte min färg.
Från Marrakech går det uppför mot Sahara.
Först passerar vi berbernas land, det folk min guide Amina tillhör.
Fast hon har arbetat i USA, så accenten låter mer maffialik.
-Är vi i berberbyarna nu? -Ja, det är vi.
Var de Marockos ursprungsbefolkning innan araberna kom?
Ja, det stämmer. Vi känner inte till ursprunget-
-men de fanns här före araberna.
Ursäkta att jag tjatar, men hurdana är berberna?
De är varma.
-Väldigt ambitiösa. -Men du är väl New Yorkbo?
-Jag är casaoui, som det heter. -Casaoui?
-Från Casablanca. -Det låter bra.
Casaoui. Jag är från Sheffield. Sheffieldoui.
Nu måste jag gå på toaletten.
Nu fortsätter vi med ett mer rustikt transportmedel.
-Då åker vi Shrukran. -Tack Shukran, shukran.
Shukran...
Det kan se ut som att vi sparar pengar åt BBC-
-men när vi lämnar byn förstår vi varför bilar inte är tillrådliga.
Mår du bra? Man blir uppiggad av naturen.
Ja, och luften är friskare. Hur mår du själv?
Jättebra. Plötsligt lämnade vi...
...dalen med körsbärs- och valnötsträd.
Här finns det inget. Det är svårt att tro att det finns en by där.
Det gör det väl? Lurar de oss inte?
Nej, det gör de inte. Det hoppas jag inte.
Han skrattar, så det är nog okej.
Berberbyn Aremd på 2 400 meters höjd-
-är mycket väl kamouflerad.
Den ser kall och ogästvänlig ut, men vi ska få en överraskning.
Vi är inte de enda gästerna här. Vi får dela med oss.
Det är nationalrätten. Tajine.
-Jag ska titta. Ja, det är tajine. -Är det tajine?
Det är kött, potatis, oliver...
-Är det bönor eller oliver? -Det är oliver.
Berberna är en minoritet i Marocko.
Med dansen firas inte bara en för- lovning, utan kulturens överlevnad.
En buss binder samman de sista byarna i Atlasbergen.
Den ska ta mig till Marockos gräns, där vägen tar slut-
-och öknen börjar.
Nu när vi har passerat Atlasbergen är vi på randen till öknen.
Den första byn vi besöker är en av världens mest kända.
Den var med i "Gladiator", "Lawrence av Arabien"-
-"Den vilda jakten på stenen" och "The Four Feathers".
Till och med i "Sodom och Gomorra" som mina föräldrar bjöd mig på.
Aït Benhaddou är en världsberömd inspelningsplats.
Aït Benhaddous torn är vackra-
-men det är svårt att veta vilka som är av lera-
-och vilka som är byggda av gipsplattor.
I Marockos Hollywood spelar illusionerna en märkliga spratt.
Från och med nu är det långt mellan livstecknen.
Den sista floden sjunker undan, och den sista försäljaren trugar.
I morgon är jag äntligen i Sahara.
Då var det dags. Det sista hotellet på ett tag.
Men ärligt talat mår jag bra. Jag är lycklig över att leva.
Och nu behöver jag aldrig mer fråga nån om hur Sahara ser ut.
Marockos bekvämligheter är bakom oss.
Nu är vi inte längre skyddade av Atlasbergen-
-och vi har hundratals mil av sand framför oss.
Sahara är inte välkomnande, utan hårt och ogästvänligt.
Från och med nu blir det allvar.
Sydväst om Marocko ligger det omtvistade Västsahara.
När spanjorerna lämnade det 1975 flyttade marockanerna in.
De invånare som inte ville vara marockaner fick fly.
De fick slå sig ner nära Tindouf i Algeriet i fyra flyktingläger.
Där är de fortfarande kvar, över ett kvartssekel senare.
Deras militära och politiska organisation kallas Polisario.
De håller fanan högt, ser till att världen inte glömmer deras plågor-
-och ansvarar för att nästan 200 000 människor-
-får mat och vatten i ett av Saharas mest otillgängliga hörn.
Närmaste källa ligger 25 mil från lägret.
Vattnet sipprar ner från bergen till underjordiska reservoarer.
Eftersom vattnet inte är rent måste blekmedel tillsättas.
Min värd Bachir har varit flykting halva sitt liv.
Han är välutbildad och berest. Ett tag bodde han i Leeds.
Används vattnet både till matlagning, tvätt och dusch?
Ja, till allt utom te.
Vattnet är lite salt.
Det fungerar till mat och tvätt-
-men när man ska koka te måste man ha bra vatten.
Vatten som inte är salt.
-Varifrån kommer tevattnet? -Från en källa långt borta.
-Hur långt då? -Ungefär åtta mil.
Åtta mil för en kopp te?
Vattentankbilarna går i skytteltrafik dagarna i ända.
Utan dem skulle Smaralägret törsta ihjäl.
Hur många människor bor här i Smara?
Det är det näst största flyktinglägret.
Vi är 40 000 som bor här, ungefär.
-Får de betala för sitt boende? -Nej, absolut ingenting.
-Är skolan gratis? -Ja, och sjukvården...
...vattnet och kommunikationerna.
Varje hus har ett tillhörande tält.
Det är...
Anledningen till att vi har tälten är symbolisk.
Det visar att vi önskar att återvända till vårt land.
Det här är inte vårt hemland eller så.
Trots Bachirs okuvliga optimism blir det fler och fler-
-som inte längre har möjlighet att återvända hem.
Det är sorgligt.
Jag vet inte hur många som ligger här-
-men de har dött utanför sitt land. De levde i exil.
De har flytt sitt land-
-och kommit för att leva här under svåra förhållanden.
De hoppades kunna återvända till sitt land-
-men tyvärr dog de här.
Vi ska fortsätta i morgon och resa runt hela Sahara.
En sak som jag ska minnas från Smara-
-förutom er fantastiska gästfrihet...
Det är en väldigt välorganiserad och välskött stad.
Jag glömmer lätt att det är ett flyktingläger-
-och att ni är flyktingar.
Era barn har aldrig sett landet som ni växte upp i.
Jag undrar hur ni ser på framtidens utveckling?
För oss är det klart: Vi kommer att fortsätta kämpa till slutet.
I en skola i öknen övar barnen inför en parad-
-för att fira årsdagen av Polisarios bildande.
Med hjälp av spanska och kubanska lärare är barnen här välutbildade.
Men framtiden är ändå oviss.
För oss är det dags att resa vidare.
Bachir och hans vänner eskorterar oss genom det nakna slättlandet.
Och när de till sist hittar ett träd hugger de ner det.
Inte hela, förstås. Bara tillräckligt för en lägereld.
Medan grytan kokar provar jag en av de nakna slättlandskapens fördelar:
Utmärkt telefonmottagning.
Hej. Hej du.
Du kan inte ana var jag är. Jaså, kunde du?
Ja, men i vilken del av Sahara?
Vi är på väg in i Västsahara från Algeriet.
Öknen är fantastisk. Den förändras hela tiden.
Nu ska vi äta lunch. De har huggit ved och gjort upp eld.
Jag tror att det blir kamel igen. Ja, kamel.
Det har blivit en hel del kamel på sistone.
De flesta delarna av den. Jag ville bara säga att jag mår bra.
Har jag fått några meddelanden? Jag har vunnit på lotteri, ja.
Ska Pat måla vardagsrummet? Underbart.
Nej, inte gräddvitt. Jag vill att det ska vara syrenlila.
Med en mörklila rand uppåt och panelen i brunt.
Ja. Nej, det är mycket bättre. Det är bättre.
Fotsvamp råkar väl alla ut för. Ja, jag smörjer in det.
Hej då, älskling. Hej då från Sahara!
16 mil söderut klättrar jag på en bergskam som är rik på fossil-
-en påminnelse om att Sahara har varit havsbotten.
Den vetter mot en dal-
-där en mur och ett minfält utgör en av världens minst kända fronter.
Det känns osäkert här, för på andra sidan dalen-
-ligger en mur, byggd av Marocko för att hålla Polisario borta.
Muren är 250 mil lång, och 160 000 marockanska soldater patrullerar.
Några av dem ser oss säkert, och situationen är spänd-
-sen Polisario inte tillfrågades om ökenrallyt genom deras land-
-och bröt vapenvilan.
Det är ganska farligt, så jag håller mig till fossiljakten.
Polisario har tillfälligt brutit vapenstilleståndet-
-men de trupper jag mötte var inte särskilt välutrustade.
Utrustningen är enkel: Några luftvärnskanoner på flaken-
-och ryska stridsvagnar, inköpta i tredje hand från Algeriet.
De är modiga, men om flyktingarna ska få tillbaka sitt land-
-så får det nog ske vid valurnorna, och inte med vapenmakt.
Natten tillbringades i ett gammalt spanskt fort.
Det blåser upp till sandstorm när vi ska eskorteras till Mauretanien-
-ett land jag knappt har hört talas om tidigare.
Men det är resandets kärna: Att lära sig nytt.
Och så ständiga farväl, förstås.
Hej då, allihop! Tack ska ni ha.
Tack! Tack så mycket.
Tack. - Min chaufför!
Stans bästa chaufför. - Tack. Hej då.
Tack så mycket.
Och så kocken. - Bachir!
Bachir avslutar med att be om ursäkt för vädret på engelskt vis.
Det blåser inte alltid så här.
Ni har gett oss allt, och nu försvinner ni i ett dammoln.
-Ni hittar väl tillbaka? -Javisst.
Ta vänster vid Coventry...
Liksom ni kan hitta i dimman kan vi hitta i sandstormen.
Hoppas att vi ses igen. Bon voyage.
Merci, merci. Lycka till.
I väg med er nu.
Tack!
Vädret försämras, och jag befarar att vi ska missa gränsövergången.
Men plötsligt dyker den upp. Vi hamnar i en obeskrivlig lyx:
En asfalterad väg, den första på över en vecka.
Underbart.
Man håller hårt på de vanliga formaliteterna.
Eller snarare ovanliga, i det här fallet.
God dag. Är det Mauretanien?
Mitt pass.
"Vilket oljud." Så kan man inleda ett samtal. Ibland.
Är det färdigt?
Tack så mycket.
Adjö.
Det är inget lyxhotell, men där finns saker jag inte sett på länge:
Varmt vatten, en vattentoalett och tyvärr också en spegel.
Herregud.
Tack.
Kära Delia. Fårskalle går inte att uppbringa. Vårtsvinsoppa, kanske?
Ute förvärras vädret allt mer.
Vinden piskar sanden, sticker i ansiktet och förblindar en.
Men lokalbefolkningen vet hur man handskas med det.
Det är första gången jag bär en haouli , som det heter på arabiska.
En turban, alltså.
Det är inte för syns skull, utan nödvändigt.
Om du har knutit nån annans slips-
-så förstår du varför hela Mauretanien försöker hjälpa till.
Jag kan inte linda den själv än.
Så där. Haouli, som det heter på arabiska...
En turban, alltså. - Tack.
6,1. 5,1 och 7,3. Det var bra poäng.
Zouérate är en företagsstad.
Järnmalmen har gjort denna del av Sahara till en värdefull tillgång.
Järnmalmen utgör nästan hälften av exportinkomsten-
-och produktionen pågår dygnet runt för att fylla de långa tågen.
Trots gruvan lever delar av Zouérate i djupaste fattigdom.
Här återvinns allt. Ett oljefat blir inte bara en vägg-
-utan även ett tak, dörrar och trädgårdsstängsel.
För fem år sen var den här familjen bönder, men torkan drev dem hit.
Tältets ytterväggar består av skyddsplasten från sprängmedel.
Jag ville veta hur de kunde vara så glada.
Vad är det som gör er...
...så här lyckliga? Hur firar ni?
Vad gör er verkligt lyckliga?
Landet.
Landet, lugnet och det vackra hemmet. Så bra.
"Mitt vackra hem."
Varje dag lämnar ett två kilometer långt järnmalmståg Zouérate.
Och otroligt nog tar vissa med passagerare också.
Efter en vecka i skumpiga bilar vill jag gärna prova järnvägen.
Jag har en biljett, men jag vet inte riktigt till vad.
Personalen tycks ha som uppgift att hindra folk från att stiga på.
Jag tror inte att han låter oss stiga på.
Vilken tur att jag har en platsbiljett...
Här kommer vi inte in. Vi provar där borta.
Kom, så går vi.
Det finns en sista chans: Återvinningsstationen längst bak.
Är det första klass i den här vagnen?
Det här ska vara första klass.
Man kunde snarare tro att det var sopklassen.
Järnmalmsexpressen startar trögt, men det är världens längsta tåg.
Antagligen.
Det såg ut som en glasåtervinning på utsidan-
-men här inne är det première classe på järnmalmståget.
Folk lägger sig på sina britsar och börjar prata.
De som reser helt medellösa-
-sitter på vagnarna ihop med järnmalmen och skrotet.
Där åker man gratis.
Jag ska åka söderut. Tåget går till Nouadhibou-
-men vi ska stiga av före.
Nu är jag beredd på rusningstid var som helst i världen.
Nu har jag sex timmar på mig att läsa tidningen-
-och gå med i VIP-klubben på tåget. Eller vad som helst.
Mycket intressant.
Järnmalmen fortsätter mot kusten, men vi ska till en klassisk stad-
-med ett minne efter den franska kolonialismen:
Fort Saganne, numera hotell.
Fortet representerar en viktig del av det franska imperiet i Afrika:
Den franska främlingslegionen, med främst tyska soldater.
Den här platsen användes av Gérard Dépardieu i filmen "Fort Saganne".
Det är en fantastisk utsikt här.
På ena sidan har vi Chinguetti, islams sjunde heligaste stad-
-och på andra sidan sanddyner man bara ser på dadelaskar.
Titta, bara.
Det är första gången jag ser ett sandhav. Det är oerhört vackert-
-och skapat enbart av sandkorn och vindens kraft.
Hettan är så intensiv-
-att Chinguetti inte lever upp förrän strax före mörkrets inbrott.
Då blir gatorna mötesplatser, lek- och spelplatser.
En av Mauretaniens största sporter är Dhaemon, ungefär som damspel.
Det enda man behöver är pinnar och kamelspillning.
Det här är den lokala stormästaren. Jag uppmuntras att utmana honom.
Tack för hjälpen.
Försiktigt. Försiktigt.
Mitt rykte står på spel.
Och så tar han den. Nu måste jag...
Flytta inte på min skit.
Okej.
Med en kombination av tur och hjälp av alla i Chinguetti-
-lyckas jag tränga in honom i ett hörn.
Rätt som det är blir jag mästare.
Det var bara nybörjartur. Eller också är jag en naturbegåvning.
Jag skulle vilja ha en strategi. - Tack, stormästare.
Han tar inte förlusten särskilt bra. Han ser mig inte i ögonen.
Det krävs fatasi för att tänka sig hur det var för 600 år sen-
-när gatorna var fulla av rika handelsmän och karavaner-
-och bara Chinguetti hade 76 bibliotek.
Nu pågår handeln nån annanstans, och öknen kväver sakta staden.
Det är dags att lämna Chinguetti-
-och åter resa med järnmalmståget, från Zouérate och västerut-
-dit där öknen möter havet.
Översättning: Malin Hedlund www.broadcasttext.com